Az érett középkor gazdasága és gazdaságpolitikája Magyarországon
Gazdaságpolitika

A középkorban mai értelemben vett átfogó gazdaságpolitikáról nem beszélhetünk. Az uralkodók mind több bevételre igyekeztek szert tenni, ezért támogatták a városok alakulását, a kereskedelem fejlődését. Erre annál is inkább szükségük volt, hisz a 13. században a királyi birtokok eladományozásával radikálisan csökkentek az uralkodók bevételei. A királyi gazdaságpolitika részét képezte a pénzverés és a pénzpolitika is, ami természetesen visszahatott a kereskedelemre.

Gazdaságpolitika és államháztartás

Korszakunkban az első reformlépéseket még IV. Béla (1235-1270) tette meg. Megszilárdította a dénár értékét, támogatta a bányászatot és a városokat. Halála után megerősödött a tartományurak hatalma, így reformjai abbamaradtak.
A tartományurak leverése után Károly Róbert (1308-1342) látott neki az államháztartás átszervezésének. Jól látta, hogy a királyi birtokok korábbi túlsúlyát nem állíthatja helyre. Ugyanakkor az udvartartás ellátására tekintélyes jószágokra volt szükség. Így az uralkodó továbbra is jelentős birtokokkal rendelkezett, melyeket váruradalmakba szervezett. Az ország várállományának nagyobbik hányada még fiának, Nagy Lajosnak (1342-1382) idején is a király kezében volt. Károly Róbert számára a legfontosabb bevételi forrást a regálé-jövedelmek jelentették.
A föld mélyének kincsei a kor felfogása szerint az uralkodót illették. Ő adott engedélyt a bányászoknak arra, hogy kutassanak ásványok után, és felszínre hozzák ezeket. Azt a földet, ahol a bányászok aranyat, ezüstöt, rezet, stb. találtak, az uralkodó elcserélte a birtokossal. Károly Róbert szakított ezzel a gyakorlattal. A földet meghagyta a tulajdonos kezén, sőt még a bányabér (urbura) egyharmadát is neki engedte át (1327). A bányabért a bányászok fizették a királynak, ami az arany egytizedével, az ezüst egynyolcadával volt egyenlő. Az intézkedés a földesurakat is érdekeltté tette, és ezzel elősegítette a bányászat fejlődését. A fejlesztést szolgálta még bányavárosok alapítása (pl. Körmöcbánya 1328-ban).
Fontos intézkedése volt a nemesérc-monopólium bevezetése. Európa gazdaságának aranyra és ezüstre volt szüksége, így a kalmárok szívesen vásárolták fel a nemesércet, és vitték ki az országból. Ám ebből a gyakorlatból a királynak kevés haszna származott. Károly Róbert megtiltotta hát a nemesérc kivitelét. Elrendelte, hogy a bányászok a kibányászott ércet szabott áron kötelesek a királyi kamaráknál beváltani. Ezt a kényszerárfolyamot alacsonyan szabták meg, úgyhogy ezüstnél 35%-os, aranynál 40%-os haszonra tett szert a kincstár. Ez az intézkedés emelte az udvar bevételeit, de a bányászoktól hasznot vont el. Amikor a bányászat nehezebbé vált, nern lehetett tartani ezt a magas haszonkulcsot. Zsigmond idején már 6%-ra szállították le.
A nemesérc-monopólium, a bányászat fejlődése révén lehetővé vált, hogy a király valutareformot hajtson végre. 1325-ben firenzei mintára aranyforint verését kezdte meg. Így a nyugatiak áruikért cserébe értékálló aranyforintokat kaphattak.
Az országon belül azonban továbbra is sokféle pénz volt forgalomban (pl. cseh garas). Érvényben maradt a pénzbeváltás gyakorlata is. A különféle, sokszor silány minőségű pénzek akadályozták a kereskedelem fejlődését. Ennek kiküszöbölésére 1336-ban Károly Róbert stabilizálta a dénár értékét. Egy aranyforint 100 dénárt ért. Egyidejűleg megszüntette az évenkénti pénzbeváltást. Pótlására bevezette á kapuadót, ami eleinte 18 dénárt tett ki, majd egyötöd aranyforint lett. Mivel a pénzbeváltáskor keletkező illeték a kamara haszna volt, ezt az új adót hivatalosan is így nevezték.
A kereskedelem fejlesztését szolgálta az új külkereskedelmi vámnak, a harmincadnak a bevezetése. Ez a vám korábban is létezett. Akkor még nem a határvámot jelölték így, hanem azt a hányadot, amely az eladományozott vásárvámokból a kincstárnak megmaradt. Károly Róbert uralkodásától kezdve a külkereskedelmi áruk után szedték. Nemcsak a határokon állítottak fel vámhivatalokat, hanem az ország belsejében lévő nagyobb városokban is. Nagysága eleinte csupán az áruk értékének 3,33%-át érte el, de a középkor végére 5%-ra emelkedett.
A nyugatra irányuló kereskedelmet akadályozta Bécs. árumegállító joga. 1335-ben Csehország, Lengyelország és Magyarország királyai Visegrádon találkoztak. Abban állapodtak meg, hogy Bécset elkerülve a nyugati áruforgalmat Brünn felé terelik. Ezen az útvonalon a nyugati kereskedőknek alacsonyabb vámokat kellett fizetniük. A forgalomnak csupán a huszita háborúk vetettek véget. Ugyanakkor Bécs kedvező földrajzi helyzete miatt a nyugati kereskedelem fontos centruma maradt.
A királyi bevételek között a legjelentősebb a só bányászatából és árusításából származott. Ez a 14. század elején lett királyi monopólium.
A városok megerősödését, az ipar és a kereskedelem fejlődését utódai is támogatták. Nagy Lajos városoknak adott kiváltságokat. Elősegítette, hogy a Fekete-tenger partján fekvő kolóniákból mind több fűszert szállítsanak az erdélyi szász városok (Brassó, Nagyszeben) közvetítésével Magyarországra.
Utóda, Zsigmond idején radikálisan csökkent a királyi birtokok nagysága. Egy részüket híveinek eladományozta, más részüket pedig elzálogosította, hogy mihamarabb pénzhez jusson. Így méginkább rászorult a kereskedelemből, városokból származó bevételekre. Nem csoda, ha támogatta a városokat.
Az erdélyi szászok kereskedelmét Zsigmond is a szívén viselte. Már csak azért is, mert ellenséges viszonyban állt Velencével, és úgy gondolta, hogy ezen a módon megtörheti a köztársaságnak a keleti áruk közvetítésében meglévő monopóliumát. Fejlesztette azokat az északi és nyugati városokat, melyek a határ közelében feküdtek. Ezért 1402-ben 5 helységnek (Pozsony, Sopron, Nagyszombat, Bártfa, Lőcse) árumegállító jogot adományozott.
A hazai polgárság érdekeit szolgálta 1405. évi dekrétuma. Elrendelte, hogy a honi kalmárokkal szemben nem érvényesül Buda árumegállító joga (vagyis a hazai kereskedő szabadabban mozoghatott, mint korábban). A kereskedelem fejlődését szolgálta volna, ha Buda mértékei (mint szerette volna) az egész országban általánossá válnak. Szabályozta a királyi városok fellebbezését. Polgáraik pereiket vagy a tárnokmester vagy anyavárosuk bírósága elé vihették. (Anyaváros az a helység volt, amelynek jogszokását valamely másik település átvette.)
Zsigmond azt is felismerte, hogy bizonyos áruk tömegtermelése gyors vagyonosodást eredményezhet. Ezért a barchent gyártását akarta meghonosítani (Kassán). Végül azonban feladta tervét.
Halála után Mátyás trónra léptéig meggyengült a közhatalom, töredékére csökkentek a királyi jövedelmek. Mátyás királynak (1458-1490) tehát.ismét rendbe kellett hoznia a szétzilált királyi pénzügyigazgatást. A reformra 1467-ben került sor. Mivel a kamara haszna adót sok helyütt a földesurak szerezték meg, ezt megszüntette, de egyúttal új név alatt (királyi kincstár adója) bevezette. Emellett rendszeressé vált a hadi adó, amit az országgyűlés szavazott meg. Egy-egy háztartásra 1 aranyforintot vetettek ki.
A mentességek miatt a harmincadbevételek is megcsappantak. Ezen ugyancsak úgy segített, hogy eltörölte és új név alatt (koronavám) ismét bevezette. A belkereskedelem stabilitását szolgálta, hogy ismét jó minőségű dénárokat veretett.
Mátyás még elődeinél is inkább bevételi forrásnak tekintették a városokat. Keményen megadóztatta őket, rendszeresen rendkívüli adót vetett ki rájuk. Igényt tartott arra, hogy seregét fegyverekkel, lőporral lássák el, katonáikat elküldjék táborába. Ugyanakkor tudta, hogy segítenie is kell polgárait. Míg Zsigmond a határszél helységeit fejlesztette inkább, Mátyás felismerte, hogy velük szemben a főváros tőkeerősebb polgárságát érdemesebb támogatnia. Így megszüntette a pozsonyi árumegállító jogot, majd miután Ausztriát meghódította, a bécsit függesztette fel. Az erdélyi és magyarországi kereskedők Nagyvárad vásárain találkoztak. A káptalan magas vámot vetett ki áruikra. Mátyás a polgárok érdekében csökkentette a vámot.
A király elősegítette a városok rendi szervezkedését. Uralkodása idején jött létre az erdélyi szászok rendi szervezete. A polgárság azonban gyenge volt, így országos rendi szervezetet nem tudott létrehozni.
A pénzügyigazgatás többször változott. Károly Róbert az országot 10 pénzverő és bányakamarára osztotta. Az összes királyi jövedelmekért a tárnokmester volt a felelős. Nagy Lajos és Zsigmond a szervezetet átalakították, ugyanis azt remélték, hogy a bevételek növekednek. Így más szervezet foglalkozott az adóval, más a pénzveréssel, a vámokkal, a bányászattal. Külön ispán állt a sójövedelem élén. Mátyás 1467-ben a pénzügyeket centralizálta, és élére a főkincstartót állította. Az egyes jövedelemfajtákat korszakunkban hol bérbe adták vállalkozóknak, hol pedig az uralkodó által kinevezett tisztségviselőkre bízták.
Az ismertetett intézkedések tették lehetővé, hogy Károly Róberttől kezdve az uralkodók bevételeinek nagyobb hányada a regálé jövedelmekből származzon. Különösen jól jövedelmezett a sómonopólium, hisz pl. Zsigmond minden harmadik forintja innen került ki.
A legtöbb pénz Mátyás idején folyt be a kincstárba, és egy-két évben még a 900 000 forintot is elérhette. A király ezt a tekintélyes összeget az adók megemelése révén tudta csak elérni. A legtöbbet azonban nem a kereskedők, bányászok fizették a kincstárnak, hanem a magyarországi jobbágyság. Ez a tény mutatja, hogy Mátyás nagyhatalmi politikájának nem voltak meg a gazdasági feltételei.

Pénzek, pénzverés

II. András uralkodása után IV. Béla stabil értékű pénzt veretett. Halálával azonban ismét silány minőségű érmék kerültek forgalomba. A helyzeten Károly Róbert valutareformja segített. 1325-ben bocsátották ki a firenzei mintára készült aranyforintot. Az érme 23 karát és 9 grén finomságú fémbőlkészült, súlya 3,52 gramm volt. Értékét a középkorban végig megőrizte. 1336-tól stabilizálódott a dénár, amelyből 100 darab ért 1 aranyforintot. A 14. században súlyosabb ezüst garasokat is készítettek, amelyek mindegyikéért 6 dénárt adtak. Az aranyforintokat a középkorban Körmöcbányán, Nagybányán, Nagyszebenben és Budán verték.
Az uralkodók úgy látták, hogy a pénzrontás révén betömhetik az államháztartás hiányait. A dénárok árfolyama Zsigmond uralkodása idején a rossz utánveretek miatt rohamosan esett. Zsigmond ugyan megpróbálkozott a pénz régi fémtartalmának visszaállításával, de a pénzrontásból eredő haszonról nem mondhatott le. Ugyanez lett a sorsa az uralkodó többi pénzének, a quartingnak és a ducatnak is. A quartingból eredetileg 400-nak kellett volna egy arany forintot érnie, de néhány esztendő múlva már 6000 darabot vettek egy arany forinttal egyenlőnek. Szerencsére ekkor rnár stabil, jó minőségű dénárokat is vertek, ami a jómódú városi és mezővárosi polgárok számára volt fontos, hisz ezt a nagyobb értékű pénzt ők használták.
1440 után pártharcok következtek, ami a pénz romlását eredményezte. Az infláció 1442-43-ban hágott a csúcsára. Ez az időszak középkori pénzverésünk mélypontja, hisz a dénár jóformán rézből készült. 1467-ig Hunyadi Mátyás pénzei is gyenge minőségűek voltak. A király csak ekkor tért vissza a hagyományos arányhoz, amelynél 100 dénár 1 aranyforinttal lett egyenlő. A reform - mai tudásunk szerint - az ezüstpénz felértékeléséhez, és az aranyforint relatív devalválódásához vezetett. Ugyanis a két pénz arany- illetve ezüsttartalmának az aránya 1:7,9 lett, holott a két fém ára 1:11,22 szerint aránylott egymáshoz. Ezt a kincstár úgy érhette el, hogy szűkítette a forgalomban lévő ezüstdénárok mennyiségét. Ily módon a dénár fél évszázadig megőrizte stabilitását. A reform gazdaságtörténeti következménye az lett, hogy a nyugati kalmár árujáért nem magyar cikket vásárolt, hanem aranypénzt vitt ki az országból. Így a szarvasmarhaexport teljesen a magyar vállalkozók kezébe kerül.
Középkori pénztörténetünk utolsó inflációja II. Lajos uralkodására esett. 1521-ben Szerencsés Imre altárnokmester javaslatára a dénár finomságát felére csökkentették, de a korábbi árfolyamon kellett elfogadni. A reform, úgy tűnt, segít a kincstár katasztrofális pénzügyi helyzetén. Ám a kereskedelmet először valósággal megbénította, eltűntek az áruk. A pénz a mindennapi forgalomban elértéktelenedett. Ez az időszak 1525-ig tartott, amikor is visszatértek a régi finomságú érmék veréséhez.

Az ipar és bányászat fejlődése

A két ágazat fejlődését a világgazdaságba való bekapcsolódásunk ellentmondásosan segítette elő. A bányászat profitált ebből a helyzetből, míg a hazai iparnak meg kellett küzdenie a nyugati termékek versenyével. Igaz, az általános gazdasági növekedés elősegítette a hazai kézműipar számos ágának gyarapodását. A gazdasági és kulturális kapcsolatok tették lehetővé, hogy a nyugaton elterjedt technikai újítások mihamarább nálunk is meghonosodjanak.

Bányászat

A bányászat a 13. század második felében indult fejlődésnek. Uralkodók támogatták ezt az iparágat. Német szakemberek, vájárok kutattak az érc után. A kisegítő feladatokat bérmunkások végezték.
A fejlődést Németországból hozott technikai újítások tették lehetővé. A vállalkozók bányászathoz értő német szakemberek voltak. Megjelent a hajtókaros vagy kerekes vitla, amivel a víztelenítés könnyebbé vált, és mélyebbre tudtak hatolni. A 15. század végére már a víz kiszivattyúzására a vízienergiát is igénybe vették. Ezt a célt szolgálták az altárnák is, amelyeket a vájatok alatt fúrtak, hogy a vizet így vezessék el.
A kohászat fellendülését hozta magával a vízienergia alkalmazása: a fújtatót és a kalapácsot a hámorokban vízikerék hajtotta. A nyers ércet vízimalmokban zúzták.
Az újabb és újabb lelőhelyek felfedezésével dinamikusan emelkedett a termelés. Ahogy azonban a felszíni vagy a felszínhez közel fekvő ércelőfordulások kimerültek, úgy kellett mind mélyebbre lemenni, úgy kellett mind több gondot fordítani a víztelenítésre. Ehhez jelentős tőkére volt szükség, amely nem állt rendelkezésre. Így történt, hogy a 15. század elejére Besztercebányán és Körmöcbányán több bányamű leállt. Most bosszulta meg magát az a politika, hogy a királyok alacsonyan szabták meg a beváltási árat. Igaz, a víztelenítéshez előbb-utóbb olyan nagy tőkére volt szükség, ami csak a kereskedelemben képződött.
Az ország nemesfémtermelése ezért a 15. század elejétől kezdve csökkenő tendenciát mutat. A század második felében Nagybányán új tárnákat nyitottak, ami javított az aranytermelés szintjén, de a 16. században a vízbetörés miatt ezek művelésével is fel kellett hagyni. Így a 14. században még 3000 kg-os évi aranytermelés a 15. század végére 1500-1600 kg-ra esett. (Ez a mennyiség 420 000-450 000 aranyforintnak felel meg.) Ezüstből a 14. század végén évi 10 000 kg-ót hoztak a felszínre, míg egy évszázad múlva legfeljebb csak eme összeg feléről beszélhetünk.
Az akkori Magyarország külföldön is keresett terméke volt a réz, amely ezüstöt is tartalmazott. A kétféle fém szétválasztásának az eljárását a 14. században Velencében ismerték, így ez a város volt a magyar réz legfontosabb felvevője. A 15. században fejlődő német feldolgozóipar is szívesen használta hazánk rezét.
	A magyar bányászat tőkehiánnyal küszködött, szüksége volt befektetőkre. A 15. század végén Thurzó János, a kor neves vállalkozója szerződést kötött a Fuggerekkel a magyar réz kiaknázására és értékesítésére. A bányákra, a szállítás és az értékesítés megszervezésére tekintélyes összegeket költöttek. De a vállalkozás szép hasznot hozott. A rézből és ezüstből 1495 és 1526 között majdnem 900 000 aranyforintnyi nyereségre tettek szert (868 916 forint).
	Az országban többfelé termeltek vasat, amit ugyancsak exportáltak. Termelése a 15. században 10-20 000 mázsa között ingadozhatott. Fontos volt a sótermelés is, de méreteit még nem tudjuk megbecsülni.

Kézműipar, kézművesek

A 13. században megindult fejlődés a kézműveseknek is mind több értékesítési lehetőséget kínált. Az ipari tevékenység színtere a város lett. A 13. században azonban még fejletlen volt az ipari munkamegosztás. A század végén a korszak egyik legfontosabb városában, Esztergomban, legfeljebb 15-20 szakma képviselői tevékenykedtek. Ez a későbbi fejlettebb mezővárosi szintnek felelt meg.
A mezőgazdaság és a kézműipar szétválása a 14. században tovább haladt. Nőtt a városokban az iparosok száma. A legfejlettebb településeken a 15. század elején arányuk a 20-25%-ot érte el. A század második felében az ország nyugati városaiban a fejlődés ezen a szinten rekedt meg (Sopronban csökkent az arányuk), míg az ország középső területei és Erdély tovább fejlődtek, és erősödött az iparosodottság. Budán a 16. század elején a kézművesek aránya 33-60% közötti skálán lehetett (nem tudjuk pontosan). Kolozsvárt, Brassóban a lakosság harmada, Nagyszebenben több mint a fele kézműves szakmából élt. Iparosodottságát tekintve ez a város országosan is kiemelkedő helyet foglalt el. Ezzel szemben Szegeden az arány csak 18%-ot ért el.
A mezővárosokban is nőtt a 15. század elején az iparosok száma. Az oppidumok között nagyok voltak ugyan a különbségek, de azt mondhatjuk, hogy a nagyobbak lakosainak az egyötöde valamely kézműves szakmával foglalkozott. Az iparosok aránya összességében azonban elmaradt attól, amit a nagyvárosokban láttunk.
Az oppidumok a szakmák számát tekintve is hátrányba kerültek. Mindössze átlagosan 6-7 alapvető iparággal találkozunk (kovács, szabó, varga stb.), és az élelmiszeripar jelentősége csekély, mutatva, hogy alakosok maguk is elő tudták teremteni a legszükségesebb élelmet.
A jelentős királyi városokban már más kép bontakozik ki az adatokból. Az iparágak száma 50-60 között ingadozott. Budán a 15. század elején 69 ipari foglalkozást, a 16. század elején pedig 81 szakmát regisztrált a kutatás. A kézművesség fejlődésével egyes alapiparágak már több mesterségre bomlottak. A kovácsiparból pl. a lakatos, késes, bádogos, kaszakovács, tűgyártó, szegkovács stb. szakok váltak ki.
A fémipar (kovácsszakmák, illetve a fegyvergyártás), valamint a ruházattal összefüggő szakmák adtak a legtöbb iparosnak megélhetést. Nagyszebenben pl. 1480-ban majdnem félszáz szabó dolgozott, miközben a vargák száma meghaladta a 100-at. Az átlag azonban ennél alacsonyabb lehetett, a szabók esetében 10-15 körül mozgott.
Bizonyos szakmák kiemelkedtek a többi közül. Ilyen volt az ötvösség, amely a hazai arisztokrácia megrendeléseit teljesítette, és magas művészi színvonalról tanúskodó termékei külföldre is eljutottak. Budán volt a legfejlettebb ez a mesterség. Műveléséhez már tekintélyes pénzvagyon kellett. Ugyancsak tőkeerősek voltak a mészárosok, akik a hús kimérése mellett marhakereskedelemmel is foglalkoztak.
Hazai kézműveseink elsősorban végterméket állítottak elő, ugyanis a fogyasztók ezt várták tőlük. Nagy jövedelmét biztosítottak volna a tömegárucikkek, pl. a posztó. Hiába ismerték és alkalmazták azonban nálunk is a kétszemélyes szövőszéket, a mángorlót vagy a 12. század óta a kallómalmokat, termelése nem vált tömegméretűvé, mivel jó minőségű németalföldi és gyengébb cseh vagy sziléziai posztót tömegesen hoztak be a kereskedők. Ugyanakkor a nálunk tenyésztett juh gyapja legfeljebb szűkposztó készítésére volt alkalmas. Eme gyenge minőségű posztófajtát a falusi és a városi szegénység kereste. Többfelé készítették az országban (pl. Budán). A 15. században Debrecennek és az erdélyi Brassónak, Nagydisznódnak (Szeben mellett fekszik) a termelésé emelkedett ki.
A 15. században tömegárucikknek tekinthető a bártfai vászon és a kassai barchent, bár a nyugati posztóval nem vehették fel a versenyt.
Az ipar fejlettségének mutatója, hogy művelői mennyire tudtak megélni szakmájukból. Többségük igen; hisz alig foglalkoztak gabonatermesztéssel és bort is csak saját fogyasztásra termeltek. Amikor azonban a nyugat-magyarországi városok fejlődése megakadt, nőtt bennük a földjét művelő kézműveseknek a száma is. A mezővárosok mestereinek volt saját szántóföldjük. A falvakban is éltek iparosok. Csupán alapvető iparágakat (molnár, kovács) műveItek.

Céhek

A mesterek között hamar kialakult az együvé tartozás tudata. Már a 13. századból tudunk testületi szervezkedésről (esztergomi és óbudai mészárosok, pesti hajósok), de valódi céhek csak a 14. század második felében jöttek létre Magyarországon. Ezen a téren is az erdélyi szász városok jártak az élen: 1376-ban 19 céhben 25 szakma művelői dolgoztak. A debreceni szürke posztóipar fejlettségét mutatja, hogy céhlevele 1398-ban kelt. Ezeknek az érdekvédelmi szervezeteknek a száma a 15. században kezdett gyorsan gyarapodni. Budán a középkor végén 29 céh 40 mesterség művelőit tömörítette (egy-egy társaságban sokszor több iparág található). Országosan a városi szakmáknak legfeljebb 1/3-a alakított céhszervezetet, vagyis ez a szerveződési forma nem vált általánossá. A mezővárosok még csak tovább rontják a képet, hisz 28 helységben mindössze 40 céh működött.
A céhek a külső konkurenciával szervben védték egy-egy adott település kézműveseit. A 15. század második felétől megfigyelhető, hogy a társulatok igyekeznek megnehezíteni a tagfelvételt (pl. emelik a mesterré válás taksáját, lehetőleg a mester rokonait veszik fel), fokozottabban küzdenek a kontárok (azaz: nem céhtagok) ellen. Ennek az az oka, hogy szűk volt az a fogyasztóréteg, amely a növekvő számú városi, mezővárosi kézművesek termékeit vásárolni tudta. (Az alacsony mezőgazdasági árakkal szemben az ipari termékek drágák voltak!)

Fejlettebb termelési rendszerek

Nyugat-Európában megfigyelhető jelenség, hogy tőkeerős vállalkozók pénzüket egy-egy kelendő árucikk gyártásába fektetik és így kialakul a céhes kereteken túlmutató termelési rendszer, a Verlag. Sok tőkét igényelt a bányászat, a több munkást foglalkoztató építőipar.
A Verlag-rendszer nyomait a bártfai vászonszövésben látjuk. Ez az iparág a 15. században lendült fel. Bártfán és környékén a lakosság háziiparszerűen foglalkozott vászonszövéssel. A textília fehérítését és értékesítését maga a város végezte. A bártfai gyolcs Lengyelországban is kelendő cikknek számított. A hazai szükségleteknek legalább a felét ez a város állította elő. Ahogy a bányászat, úgy a vászonszövés is tőkehiánnyal küszködött. Bártfán maga a város helyettesítette a tőkés vállalkozót. Iparfejlődésünk tehát a céhes szinten maradt meg.

A kereskedelem fejlődése

Külkereskedelem
Magyarország kultúrája révén a 11. század óta Nyugat-Európához tartozott. A kontinens nyugati fele és a Kárpát-medence között már az Árpád-korban kiformálódott gazdasági kapcsolatok a 13. században minőségi átalakuláson mentek át, hisz hazánk ekkor lett (mint írtuk) tulajdonképpen a középkori európai világgazdaság része. Ugyanakkor ebben a világgazdasági munkamegosztásban hazánknak alárendelt szerep jutott.
A változást két körülmény magyarázza. Egyrészt a nyugati textíliák (posztó) termelése ebben az évszázadban sokszorozódott meg. Ez a tömegcikk megfelelő exportárualapot képezett ahhoz, hogy a dinamikusan fejlődő európai kereskedelem növekvő nemesfémigényét a segítségével kielégítse. Másrészt a magyar királyság rendelkezett mindazokkal az ásványkincsekkel, amelyre Európának feltétlenül szüksége volt. Ez az igény magyarázatot ad arra, hogy a bányászat a 13. században miért indult rohamos fejlődésnek nálunk. A hazai nemesfém termelése egyúttal még több kalmár érdeklődését ébresztette fel hazánk iránt. Így a két jelenség egymást kölcsönösen erősítette. A kereskedelmi kapcsolatok a 14-15. században tovább erősödtek, a forgalom volumene megsokszorozódott. A gazdaság fejlődése Magyarországon fizetőképes keresletet teremtett a különböző minőségű áruk iránt. Az importált cikkekért (főként posztó, kés, fűszer, levantei luxusáruk) cserébe Magyarország aranyat, ezüstöt, rezet, bort, élő állatot, halat adott. Külkereskedelmünknek ez az árustruktúrája, amely már a 13. század második felét jellemezte, egész az újkorig fennmaradt.
Miután Károly Róbert bevezette a nemesérc-monopóliumot, a veretlen nemesfémek helyett a nyugati kalmár értékálló magyar aranyforintot vitt magával. Külkereskedelmünk áruegyenlege passzív volt.
A passzív egyenleg 146 780 aranyforintra (79%) rúgott. A behozatal nagyobb hányada posztóból (jó minőségű németalföldi és gyengébb cseh, sziléziai) és osztrák vasárukból állt. A gazdaságtörténészek közül sokan azt vallják, hogy a passzív külkereskedelmi mérleg végig fennmaradt a középkorban, a hiányt pedig az aranyforintok fedezték. Az újabb kutatás kétkedve fogadja ezt az álláspontot.
A réz mellett ugyanis fontos exportcikk volt a marha. Európában a kereslet a 14. században kezdett növekedni. A 15. században átmeneti hanyatlás után mind több és több marhát hajtottak ki az országból Velencébe és Németországba. Valószínűsíthető tehát, hogy a középkor végére a magyar külkereskedelem egyenlege változott. A problémát a kutatás még nem oldotta meg megnyugtatóan. De az bizonyosan elfogadható, hogy külkereskedelmi forgalmunkban a hiány mértéke a középkor végére jelentősen csökkent. Ez a tény a növekvő marhakivitellel magyarázható. A vágóállat tehát mindinkább a magyar nemesfém helyébe lépett. Erre szükség is volt, mert a bányászat termelése a 15. században hanyatlott.
Élénk kereskedelmi kapcsolatokat tartott fenn hazánk Itáliával. Innen drága luxuscikkeket importáltunk, miközben rezet, marhát exportáltunk. Az itáliai import javarészét levantei áru képezte.
A török háborúk ellenére az oszmán birodalommal is tartottunk fenn kereskedelmi kontaktust. Például sót exportáltunk.
A 14. század második felében indult fejlődésnek az erdélyi levantei kereskedelem. A hazai fűszerimport nagyobbik része a Fekete-tenger mellékéről Nagyszebenen, Brassón illetve Besztercén keresztül került Magyarországra. Ez a mennyiség borsból pl. az Európa jórészét ellátó velencei import 5-7%-át tette ki (5,84-7,38%). Havasalföldre és Moldvába cserébe nyugati importárut (posztót, kést) és a szász városok iparcikkeit (különösen fegyvereket) vittek. Ezen a tájon a forgalom egyenlege negatív volt.

Külföldi tőke Magyarországon

Mivel a magyarországi termékekre a nyugati fogyasztóknak szükségük volt, ők kereskedtek velünk és nem mi velük. Nagy távolságról hozták hazánkba az árucikkeket, és ennek megfelelően a haszon is náluk keletkezett (minél tovább vitte egy kereskedő az árut, annál nagyobb nyereségre számíthatott). A magyar kalmár, ha bekapcsolódott a közvetítésbe, áruhitelt kapott nyugati partnerétől, mert nem rendelkezett megfelelő forgótőkével.
A 13. század óta két nemzet pénzemberei vetélkedtek a magyar piacért. Az olaszok jó része Firenzéből és Velencéből került ki. A németek elsősorban a délnémet kereskedővárosok (Nürnberg, Augsburg, Regensburg) és Bécs polgárságát képviselték. Az itáliaiak érdekeltségei a kereskedelemben és a banküzletben voltak. Így pl. a magyar főpapok olaszországi pénzátutalásait firenzei és velencei bankárok intézték. Az olaszok jelentős kölcsönöket folyósítottak a magyar nagyuraknak, a királynak. A németeket ezzel szemben a posztóüzlet érdekelte. Mind a két csoportnak elsőrendű célja azonban a magyar ásványkincsek (arany, ezüst és réz) feletti ellenőrzés megszerzése volt. Arra törekedtek a különböző társaságok, hogy a királyi kamarák élére állítsák valamelyik képviselőjüket, és így ellenőrizzék a termelést. A 14. században olaszokat, főként firenzeieket találunk a kamarai hivatalokban. A 15. század elején őket délnémet vállalkozók szorították ki, bár befolyásukat nem tudták teljesen megszüntetni. A század végén a Garam vidékének bányászatába a Fugger-Thurzó vállalkozás fektetett nagy tőkét.
A délnémet kereskedőtársaságok a 15. században Budán telepítették le egyik vagy másik tagjukat. Ily módon ugyanis már nem sújtották őket azok a korlátozások (kicsinyben való árusítás tilalma, vámok), amelyek az idegenekre vonatkoztak. A németek összeházasodtak a magyarországi városok polgárságával, így a külföldi tőke könnyebben magához tudott kapcsolni magyar vállalkozókat. A németek Buda mellett a Felvidékre és Erdélyre is kiterjesztették befolyásukat.
Hazai vállalkozók

A fentebb vázolt okok miatt a magyar tőke eltörpült a külföldi vállalkozók tőkeereje mellett. A kereskedelemből, bányászatból sem keletkeztek nyugati értelemben vett vagyonok. Mégis alakulóban volt a hazai tőkés réteg is. Ide nem a külföldi társaságok nálunk meggyökeresedett tagjait soroljuk, hisz ők otthonról kapták az induló tőkét. A hazai kereskedők közül kialakult vállalkozói rétegbe sorolhatjuk azokat, akik a pénzügyi hivatalokban töltöttek be vezető tisztséget vagy kamarabérlettel foglalkoztak. Ide tartoztak a posztóval, borral, állatkereskedelemmel foglalkozó magyar üzletemberek.
A magyar tőkésréteg számára a marhakereskedelem kínált meggazdagodási lehetőséget. Pest, Székesfehérvár, Szeged, Debrecen polgárai foglalkoztak ezzel az üzletággal. Élő állatért cserébe ritkán vettek a nyugati piacokon termékeket, hanem a pénzt hozták haza. Ahogy nőtt az állatkereskedelem volumene, úgy gyarapodott ez a kereskedő csoport. A hazai vállalkozók igazi tevékenységi területe azonban a belkereskedelem volt. Ahogy a nyugati kalmárok, úgy a magyarországiak is összefogtak, kereskedő társulásokba tömörültek. Pozsonyban, Kassán, Budán találkozunk nevezetes társaságokkal.
A pénzüzletek területén fontos szerepet töltöttek be a zsidók.

A pénzügyletek formái

A középkorban a nemesek között igen gyakoriak a különböző birtokzálogosítások. A pénzügyletek elterjedt ágát képezték a kölcsönök. A kamat nem volt túlságosan magas, mindössze 10%. Kölcsönt városok is folyósítottak, illetve vettek fel. Nagy kölcsönfelvevőnek számított a király. Zsigmond több százezer forinttal tartozott a főuraknak, amiért cserébe birtokokat zálogosított el nekik.
A tőkehiány miatt a magyar kalmárok előszeretettel éltek az áruhitel lehetőségével. Ezt a módot nemcsak a külkereskedelmi forgalomban alkalmazták, hanem a belkereskedelemben is, hisz kiskereskedők is hitelbe vettek árut. Vállalkozók ingatlanokat, bányákat, kamarai tisztségeket béreltek. A bérleti díjat a befolyt jövedelmekből fizették. A bankügyleteket, pénzátutalásokat jórészt külföldiek végezték.

Belkereskedelem

A 13. században megindult gazdasági fejlődés élénkítette a belkereskedelmet. Az árucsere a heti és az országos vásárokon zajlott. Azok a helységek váltak a helyi árucsere centrumaivá, amelyeket egy nap alatt oda-vissza meg lehetett járni. Egy-egy ilyen piac körzete 16-17 km sugarú körrel rajzolható meg. A középkorban az volt a szabály, hogy 2 mérföldön (16-17 km) belül nem lehetett ugyanazon a napon vásárt tartani. A középkor végére a vásárok oly sűrűn behálózták az országot, hogy nem akadt olyan falu, ahonnan ne lehetett volna fél-egy nap alatt valamelyik piacos helyet megközelíteni. A kalmárok tehát szinte naponta vándoroltak egyik piacról a másikra. A mezővárosok csak szűkebb piaci körzettel rendelkeztek. A nagyobb városoknak ezzel szemben tágabb körzetük volt, ami 60-70 km-re terjedt ki körülöttük. Eme jelentős helyek vonzáskörzetébe több kisebb város tartozott.
A belföldi árucsere igazi színtere az oppidumok heti piaca volt. A környék népe itt adta el terményeit, itt vásárolta meg a szükséges iparcikkeket, amelyeket vagy a helyi kézművesek készítettek vagy a nagyvárosok kereskedői hoztak. A nagyobb központok kalmárai egyúttal itt jutottak hozzá a számukra nélkülözhetetlen mezőgazdasági termékekhez. Vagyis ez a településtípus lett a termékfelesleg gyűjtőhelye, élelmiszert közvetített a nagyobb helyekre, miközben az iparcikkekhez (akár külföldihez is) itt jutott hozzá a parasztság, a helyi nemesség. A nagyváros és a körzetébe tartozó mezővárosok tehát gazdasági közösséget alkottak. (Természetesen a szabad királyi városok körüli falvak lakói ide vitték terményeiket.) A középkor végén már mintegy 100 mezőváros országos sokadalmakat is tarthatott, amelyeket távoli vidékek kalmárai közvetlenül kereshettek fel. 	Voltak olyan cikkek, amelyek az egész országban keresettek voltak: bor, élő állat, só, vas és más bányatermékek, hazai szűrposztó és vászon, külföldi áruk. Egyes vidékek valamely speciális termék előállítására rendezkedtek be. A Szerémség, Somogy vagy a középkor végén Hegyalja népe már a borból élt, az Alföldön állatokat tartottak. Ezek a cikkek szükségszerűen országos forgalom tárgyai voltak, még kivitelre is került belőlük. A külföldi áruk bekerültek az ország kereskedelmi hálózatába.
Az országos piac kialakulása azonban lassan haladt, az egyes piackörzetek még önálló gazdasági egységet képeztek. Az olyan határvárosok, mint pl. Sopron, Pozsony a szomszédos ausztriai területekkel együtt alkottak körzetet, és inkább használták az osztrák pénzt, mint a hazait. Ezzel szemben azok a vásárok, amelyeken távoli vidékek árui cseréltek gazdát, az országos piac kialakulását segítették elő. A legnevezetesebb a nagyváradi volt, ahol Magyarország és Erdély kereskedői találkoztak. A főváros, Buda érdekeltsége az egész országra kiterjedt, így az országos piac kialakulása is ennek irányításával valósulhatott volna meg. Sajnos, e fejlődést a török hódítás megakasztotta.